Hana Švehlová, 3. kategorie, Hradec nad Moravicí 

Důležitý okamžik v mém životě
       Nad hřbitovem, místem schovaných životů, splývám s ušlechtilou bílou břízou, jejíž trojúhelníkové, zaoblené listy, hýřící všemi barvami, plachtí, slaňují se a ladně klesají k zemi. Lístky po celém kraji vytváří barevnou symfonii, již narušují pouze řídké nánosy chladného sněhu, který se přes noc stačil usadit na hranici polozmrzlé vody a travnatého břehu, jež ještě smáčela ranní rosa. Nad jezerem plavou mlžné opary. Řady stromů objímají úzkou uličku, vedoucí z hustého lesa. Slunce se zbarvuje do ohnivě červené, která bije do očí. V tu chvíli se siluety kopců a hor zdály být černější než kdy dřív. I jejich tvar byl z dálky ostřejší. Na pohled hebké a měkké mraky, s odstínem perleťové modré, lemovaly rumělkové nebe. Rudé pruhy zářily, snažily se rozsvítit oblohu a probudit zvěř v toto kouzelné ráno. Tenké paprsky lehce hladily větve stromů, které se vytahovaly co nejvýše, aby slunce pozdravily. Tráva se vlnila v odlescích mechové, rákosové a mátové barvy. Sněžná rosa pomalu stékala k jejím kořínkům a vsakovala se do půdy. Rozverný větřík šeptal mi do ucha. Kůra stromů rychle usychala a já jsem si díky této dechberoucí přírodní scenérii uvědomila něco důležitého. Něco. Štěstí...
       Byla jsem šťastná. Cítila jsem, jak mi pocit euforické blaženosti prochází celým tělem. Začala jsem dýchat přerývaně, ruce se mi třásly a kolena podlamovala. V tu chvíli jsem si řekla, že život je štěstí, které si musím zasloužit. Život je život, který mám možnost žít. Můj úsměv se rozzářil jako první hvězda na noční obloze. Stékající slza připomínala meandrující pramen řeky. Měla jsem radost. Byla jsem vděčná za své štěstí. Přemýšlela jsem, jak by tento pocit vypadal, kdyby byl hmotný. Představa byla stejná jako odraz v zrcadle. V tuto chvíli jsem byla štěstím já. Věděla jsem, že bych teď mohla prodávat odvahu a sebevědomí. Důvěru sama v sebe. Porozumění. Lásku. Vždy jsem si myslela, že je hloupé tvrdit, že má člověk dvě tváře. Dvě strany. Dvě osobnosti. Já ji však objevila. Nebyla to temná část, jako je to líčeno v pohádkách a nedělních amerických filmech. Byla to radost z maličkostí. Bylo to něco, co jsem nikdy necítila. Alespoň ne tak silně a intenzivně. Po chvilce kolem mě proletěla myšlenka. Na poslední chvíli jsem ji stačila chytit. Zeptala jsem se sama sebe, jak dlouho to bude trvat. To jsem nevěděla. Nezkrotná touha prahnoucí po nalezení odpovědi rostla. Zhluboka jsem se nadechla. Jemná vůně podzimu mě uklidnila. Musím ho rozdat ostatním, ten pocit, zašeptala jsem pro sebe. A přesně to byl ten důležitý okamžik. Uvědomění, že mi nezáleží jen na mých pocitech, ale i na tom, jak se cítí ostatní. Jejich štěstí pro mne znamená mnohem více. Jejich štěstí je mým životem. 
       Možná mě potká ještě plno takových situací a nových pocitů. Bude jen na mě, jak naložím s tím, co se přede mnou objeví. Jestli obejdu, nebo přeskočím překážky a různé nástrahy. Jestli budu hledat výmluvy, nebo budu odvážná a zodpovědná. Jestli budu přežívat, nebo žít.